MIDSOMMAR

Av Monica Mazzitelli

Bruna strumpor. Passar illa till blå byxor. Det sista rena paret jag har kvar dock. Hoppat över tre tider i tvättstugan redan. Hinner aldrig med det. Tiden bara rinner, och jag har bara suttit, men hinner aldrig nånting. Och nu kommer någon annan att ta hand om mina smutskläder, om de inte bara slänger dem. De här bruna är lite tjocka i dagens värmebölja, men ändå. Man skall vara tacksam för värmeböljan. Jag skall bara gå en liten bit. Ända till t-banan. Där jag hade hälsat hejdå till henne en sista gång. Så sur hon hade blivit då hon skymtade mig då jag försökte gömma mig bakom pelaren. Men jag ville bara se henne, titta om hon hade bundit håret med det röda sidenbandet som hon hade fått av mig. Jag vinkade, men hon vinkade inte tillbaka. Hon hade inte bandet i håret då, men det hade hon när de fiskade henne upp från havsviken.

Sono passati vent’anni dal 92. Il cambio di secolo sembrava lontano perchè nell’immaginazione collettiva avrebbe dovuto portare una qualche accelerazione fantascientifica della tecnologia di cui non c’era in quel momento alcuna traccia, che infatti non ci fu. Era stato solo buon cinema. Ero a Stoccolma quasi per caso, qualche bacio a una ragazza svedese au pair di cui esistevano almeno altre 300 identiche copie a Firenze in quei giorni di maggio. Rebecca. Non avrei mai pensato che sarebbe diventata mia moglie e madre della mia Magdalena. Mi aveva raccontato di questa festa del solstizio d’estate, Midsommar (la più importante dopo Natale) che in genere si passa fuori città, sull’arcipelago di Stoccolma: migliaia di isolette di pietra ocra scuro coperte da abetaie su un mare immobile blu cobalto. Dopo vent’anni che sono qui, l’intensità di questi colori mi commuove ancora, e continuo a fare ogni anno foto identiche degli stessi paesaggi, sperando un giorno di guarire da questa cromatica ossessione.

Lotta sade att det var mitt fel också, att det var jag som kvävde henne. Hon var bara 17, hon skulle få vara i fred. Jag ville det också, men alla föräldrar vill ha koll på sina barn. Vad visste hon om det som inte har barn, lätt att prata när man inte har ansvar för dem. Nej du, syrran min, du kan inte veta, du kan inte gissa. Du vet inte hur det känns när  man läser i sin dotters journal och det stor ”bryr sig bara om att supa sig full på helger”. Jag söp jag, inte bara på helger, men det visste inte hon. Jag började efter skilsmässan. Hon ville aldrig dricka alkohol, hur kommer det sig att hon var full då hon ramlade utanför båten. Tre snaps och tre starköl minst sade obducenten. Hon hatade alkohol, hon måste ha varit spyfärdig då hon hamnade i vattnet. Men det har jag tänkt på så många gånger. Jag är så upptagen med det, minsann, jag har fullt opp med det på dagarna. Man skall vara tacksam att hon inte blev våldtagen så full hon måste ha varit i alla fall. Killarna har ingen kontroll när dem super sig, det vet jag nåt om.

Fu un giugno caldissimo quello del 1992, sole per i 7 giorni consecutivi del mio viaggio interrail. Mi pareva normale, come fossimo a Firenze: è giugno, quindi c’è caldo e sole. E invece qui a volte piove anche per tutto giugno e luglio, gli unici mesi “caldi” dell’anno. 
La Svezia mi pareva un paradiso, il socialismo reale vero, un utopia tradotta in realtà, tutto funzionante e ben organizzato. Niente lasciato al caso, gli inconvenienti previsti dall’inizio, la pensione messa da parte subito, il mutuo per 30 anni, la macchina a rate, tutto portato in detrazione sulla dichiarazione dei redditi, tutto organizzato per arrivare alla fine del mese tutti quanti, con un piccolo margine per una vacanza charter a Marbella o in Sicilia. Era tutto bello, colori brillanti, gente bionda e felice. Era Midsommar, si sarebbe prima mangiato cantando a ogni brindisi delle canzoncine tipiche di quella festa di cui ognuno aveva il foglio fotocopiato sotto il piatto. Scemo, mi pareva, anche se folcloristico. Io sono stonato come una campana e continuo a non cantare. Poi si sarebbe ballato all’aperto fino all’alba, bevuto all’eccesso dimenticando tutto. Gli amici di Rebecca parlavano inglese anche tra di loro in mia presenza, mi sentivo esotico e importante. I suoi occhi blu iniziavano a piacermi sul serio, restavamo a parlare quasi tutta la notte, che non era mai completamente buia, e alle tre era già giorno, mi sentivo come sotto anfetamine.

Hon skrev ”mina föräldrar är två jävla förlorare fyllisar och jag ska inte bli som dem, kosta vad det kostar, annars tar jag livet av mig. Kan bara glo på tv:en.” Man skall aldrig läsa i ens barns dagböcker, inte ens när dom drunknar en midsommarnatt. Annars tror man att man blir galen, och man blir det också. Duktig sa de att jag var. Grät inte på begravningen. Rak som ett spik. Jag minns inte vad som hände på kvällen. Lotta säger att jag gjorde bort mig, men hon skall alltid kritisera i alla fall. Bara för att jag inte hittade nycklarna och satt på trappan hela natten tills jag kom på att jag hade bett henne hålla dem åt mig. Hon skulle ha kommit ihåg det, inte jag, förälder till den avlidna barnet, som det stod i tidningen. Jag var upptagen med min sorg. Vad fan kunde jag veta om en jävla nyckelring! Man skall vara tacksam att grannarna inte ringde till polisen sade Lotta, eftersom jag sjöng i trappan sägs det. Men det tror jag inte att jag gjorde. Inte sjunger man efter begravningen, jag kan inte minnas att det finns någon särskild visa som man sjunger efter en begravning.

Allora non sapevo ancora che sarei ritornato in autunno e poi sarei rimasto in Svezia per vent’anni, non pensavo che avrei mai imparato quei suoni gutturali e nasali, quelle vocali troppo aperte o troppo chiuse, ero in una bolla di benessere e vedevo unicamente cieli spalancati di un blu che a Firenze c’è solo nei Della Robbia, morti senza lasciare la ricetta di quel colore impossibile. Mi sembrava un posto perfetto, fino a quando non arrivammo un po’ trafelati alla stazione della metropolitana di Gamla Stan, la Città Vecchia, e Rebecca mi disse che non c’era bisogno di correre perchè la metro era ferma. Mi teneva la mano ma la lasciò cadere, si fermò di botto e disse che qualcuno doveva essersi buttato sotto al treno perchè c’era una barella e stavano facendo annunci dagli altoparlanti. Mi ricordo che dissi in italiano “Ma che scherzi” e lei non mi rispose, si era come irrigidita, imbambolata. Le misi un braccio sulle spalle e la spinsi piano verso le scale, per andare a vedere che succedeva, se valeva la pena di aspettare che ripristinassero la linea o se era meglio prendere un autobus per tornare a casa.

Det blir ett år imorgon. Jag gör det. Jag måste göra det idag annars har jag levt ett helt år utan henne, och då blir det för sent, då blir hon sur på mig igen och tycker att jag tyckte inte om henne, om jag kunde leva ett helt år utan henne. Det sade hon till mig då hon kom natten efter begravningen och så det, hon fnissade åt mig och sade att jag inte hade mage att göra det. Man ska vara tacksam att ens dotter kommer och hälsar på en på natten, fast man svettas kallt när man vaknar och det är eländigt och man vill bara dö, så det finns inte mycket att tacka för egentligen. 
Nu skall jag nog ta på mig de här bruna strumpor, ta på mig skorna och äntligen ta mig ner till t-bana stationen. Hon väntar säkert där jag såg henne sist, hon väntar och kanske tycker om mig nu, om jag hoppar till henne så kanske vill hon ta mig i sin famn. Det kanske inte gör så ont då. Inte mera än så i alla fall. Det är bara att hoppa, så blir det bra.

La morte era più squallida ancora in questo grigio da metropolitana, e d’improvviso in mezzo a tutta la felicità solare del solstizio mi è apparsa in filigrana questa depressione addomesticata e silenziosa, come una sovrapposizione dei cieli invernali a quelli estivi, una tristezza che scolasse suo malgrado dentro alle canzoncine festose e le rendesse inutili e patetiche. E’ per questo che sono restato, per questo strato profondo del grigio d’inverno che trasuda sull’estate e la vanifica. Sono passati vent’anni, ho una figlia di diciassette che quest’anno per la prima volta è talmente cresciuta da non passare il Midsommar con noi andrà con gli amici in barca, sull’arcipelago. Ma nonostante tutti gli anni trascorsi mi sembra oggi, vedere quella barella con sopra un corpo che nella mollezza della morte aveva perso le scarpe. Non so chi fosse, non so neanche se era uomo o donna. Ho visto solo che dalla coperta sulla barella spuntavano dei calzettoni marroni.